МОДЕРНІЗАЦІЯ ПРОФЕСІЙНОЇ ВІЙСЬКОВОЇ ОСВІТИ УКРАЇНИ В УМОВАХ ВІЙНИ, ЦИФРОВІЗАЦІЇ ТА ЄВРОАТЛАНТИЧНОЇ ІНТЕГРАЦІЇ: МЕТОДОЛОГІЧНІ ЗАСАДИ ТА СТРАТЕГІЧНІ ОРІЄНТИРИ РОЗВИТКУ: Наукова доповідь на методологічному семінарі НАПН України «Трансформація професійної освіти в контексті сучасних цивілізаційних і національних викликів», 2 квітня 2026 р. - Діденко, Олександр Васильович (Вісник Національної академії педагогічних наук України, 2026)
Здійснено комплексний аналіз трансформації професійної військової освіти України в умовах повномасштабної війни, цифровізації та євроатлантичної інтеграції. Обґрунтовано, що сучасні умови ведення бойових дій суттєво підвищили вимоги до офіцерів сектору безпеки і оборони, зумовивши необхідність переходу від традиційних знаннєво-репродуктивних моделей підготовки до діяльнісно орієнтованих, компетентнісно спрямованих освітніх практик. Встановлено, що ключовою тенденцією розвитку є формування адаптивної моделі професійної військової освіти, інтегрованої з реальним бойовим досвідом та орієнтованої на підготовку офіцера як суб’єкта прийняття рішень у складних, динамічних і ризикогенних умовах. Розкрито структурно-функціональні характеристики системи професійної військової освіти, зокрема її багаторівневу організацію (L-курси), безперервність, наступність та прив’язку до етапів військової кар’єри. Визначено провідні методологічні підходи до її розвитку, серед яких домінують діяльнісний, компетентнісний і системний. Акцентовано на ролі моделювання професійної діяльності, імітаційних технологій та сценарного навчання як ключових інструментів формування управлінських і лідерських компетентностей офіцерів. Доведено, що інтеграція стандартів НАТО у сфері військової освіти в Україні має переважно практичний характер і реалізується через імплементацію процедур оперативного планування, принципів mission command та практики after-action review. Водночас виявлено низку системних проблем, зокрема нерівномірність впровадження інноваційних підходів, недостатню формалізацію бойового досвіду, кадровий дефіцит інструкторів із практичним досвідом, неуніфікованість системи оцінювання та ресурсно-технологічну диференціацію закладів освіти. Обґрунтовано, що сучасна професійна військова освіта України набуває ознак адаптивно-бойової системи, яка функціонує як складова бойового потенціалу держави та забезпечує безперервний зворотний зв’язок між освітнім процесом і практикою військової діяльності.